Neposredno po osnivanju Instituta za političke studije u Beogradu, januara 1968. godine, pokrenuta je i edicija “Političke sveske”, u cilju afirimisanja političke teorije i prakse u tadašnjem društvu. Tradicija ovog časopisa nastavljena je sredinom devedesetih godina prošlog veka, kada je časopis obnovljen u formi godišnjaka, u kojem su objavljivani naučni radovi, tj. rezultati istraživačkog rada na projektima Instituta za političke studije. Najzad, 2002. godine, Institut je ponovo pokrenuo novu seriju političkih sveski, ovaj put pod nazivom “Politička revija”, i to u nameri da se našoj stručnoj, akademskoj, ali i široj javnosti redovno predočavaju saznanja iz oblasti politikologije, političke sociologije i antropologije, novije političke istorije, komunikologije, kao i primenjenih istraživanja javnog mnjenja – praktično iz svih onih oblasti koje utemeljuju političku nauku na početku 21. veka. Časopis izlazi četiri puta godišnje.
ОПРАВДАВАЊЕ МИЛИТАРИЗАЦИЈЕ ОД СТРАНЕ ЕВРОПСКЕ УНИЈЕ КРОЗ КОНЦЕПТ СТРАТЕШКОГ МИРА
Рад анализира трансформацију начина на који Европска унија након 2022. године концептуализује и оправдава мир у контексту убрзане милитаризације и промене безбедносног приступа и дискурса, а на основу ранијих корака ка томе. Полазећи од критичких студија мира, рад показује да милитаризација није представљена као одступање од мировног идентитета Уније, већ као његов логичан наставак, при чему се мир све чешће дефинише као стање које се мора активно обезбеђивати кроз одвраћање, војну спремност и стратешко усклађивање. Кроз анализу кључних стратешких докумената и званичних дискурса ЕУ, показује се да се Русија представља као егзистенцијална претња европској стабилности, док се повећање војних издатака, ширење НАТО-а и јачање одбрамбених капацитета представљају као нужни и одговорни кораци ради очувања мира. Рад уводи концепт стратешког мира како би означио ову дискурзивну синтезу мира и одвраћања, у којој мир више није супротстављен милитаризацији, већ се конституише кроз њу. За разлику од либералног мира заснованог на сарадњи и нормативној дифузији, стратешки мир задржава мировни дискурс, али га везује за одвраћање и стратешко усклађивање. Анализа показује да овај помак није краткотрајна реакција на сукоб у Украјини, већ део дугорочније трансформације у којој се мир све чешће схвата од стране ЕУ као стање које се одржава кроз одвраћање, војну спремност и стратешко усклађивање, а не као резултат трансформативних процеса и сарадње. Такав помак омогућава Европској унији да истовремено убрза милитаризацију и очува позитивну слику о сопственој нормативној мирољубивости Рад закључује да стратешки мир омогућава Европској унији да истовремено проширује своју војну улогу и очува самопредстављање као мировни актер, чиме доприноси разумевању начина на који мир може остати нормативно централна, али суштински преобликована категорија у савременој европској безбедносној политици.
Sva prava zadržana (c) 2026 Politička revija
ПОД ЛУПОМ ВРЕМЕНА: КУЛТУРА СПОРТА У ЕПОХИ ПОСТМОДЕРНЕ
Аутор је у раду, на основу одговарајуће литературе и применом упоредно историјске методе приступио анализи спортских догађаја кроз различите културно-историјске периоде. Текст се бави односом између спорта, културе и времена у контексту постмодерног доба, при чему се посебно истиче разликовање физичког, друштвеног и технолошког времена. Приказано је како је у ери глобалног технолошког убрзања спорт постао огледало савременог друштва, које вреднује човека према временском рекорду, резултату и медијском публицитету, а не према врлини и духу игре за коју су се залагали старогрчки олимпијци. За разлику од њих, савремени спортиста постаје медијски херој и магнет за глобалну индустрију забаве, што представља наставак римске традиције циркуса у постмодерном облику. Полазећи од Шпенглерове теорије о циклусима културе и цивилизације, аутор показује како је модерни (масовни) човек, од индустријске епохе до данас изгубио осећај историјског трајања, јер преживљава у безисторијском времену, у кавезу садашњег тренутка. Тај феномен се огледа и у спорту који губи свој изворни смисао. Технолошки напредак и медијска театрализација условљавају постепени нестанак хуманистичке димензије спорта.
FROM STATUS TO CONTRACT: THE BIOPOLITICS OF MODERN MARRIAGE AND THE LIMITS OF STATE INTERVENTION IN THE REPUBLIC OF SERBIA
Усвајање Породичног закона Србијe 2005. године означило је прекретницу у односу државе према породичном животу, трансформишући брак из статусне институције у уговорни однос. Ова промена представља суштину шире неолибералне трансформације друштва, где држава кроз институционализацију брачног уговора промовише идеале индивидуализма. Иако овај процес делегира већу регулаторну моћ приватним лицима, држава не нестаје из приватне сфере, већ задржава свој утицај кроз нотарску процедуру, вршећи специфичан биополитички надзор. У овом контексту брачни уговор представља политичко оруђе које уноси тржишну логику у интиму, ефикасно замењујући механизме заштите из социјалистичког периода. Истраживање указује на то да структуралне баријере и даље спречавају стварну једнакост уговорних страна, при чему се посебно издваја „дилема избора“ обликована идеолошким илузијама и родно осетљивим асиметријама моћи. Из тог разлода се српска породица данас налази на раскршћу између традиционалних патријархалних структура и нових притисака глобализованог неолибералног поретка. Рад закључује да је за постизање стварне правде и једнакости страна уговорница неопходно напустити крути комерцијални модел и прихватити релациону теорију уговора, која омогућава држави да заштити достојанство слабије стране и спречи да брачни уговор постане инструмент доминације јаче уговорне стране.
ИЗМЕЂУ МУЛТИКУЛТУРАЛНОГ И ИНТЕРКУЛТУРАЛНОГ КОНЦЕПТА: ОБРАЗОВАЊЕ ЗА ПРИПАДНИКЕ НАЦИОНАЛНИХ МАЊИНА У СРБИЈИ
Образовање за припаднике националних мањина једно је од централних политиколошких питања, а посебна пажња посвећује се испитивању односа између образовања и концепата мултикултурализма и интеркултурализма. У друштвима која су етнички разнолика, заштита права и слобода националних мањина директан је показатељ степена демократичности државе и интеграције свих грађана. Управо је због тога област образовања од изузетне важности за постизање политичке стабилности у разноликим друштвима. Упркос чињеници да не постоји универзални модел примењив на сва друштва, успостављени су стандарди и механизми као смернице за очување и унапређење језичких и културних права мањина. Република Србија изградила је јединствен систем заштите права и слобода националних мањина кроз домаће законодавство, ратификовањем релевантних међународних докумената и осмишљавањем институционалних механизама. Упркос томе, бројни изазови у практичној примени указују на неопходност сталних промишљања јавних политика како би био достигнут прокламовани идеал интеркултуралности у образовању. Савремени теоретичари попут Кимлике, Тејлора и Бенета подвлаче да је образовање поље у којем се најбоље чува колективни идентитет, језик и култура. Образовање је и сфера у којој је неопходно подстицати дијалог између заједница и, последично, постизање друштвене кохезије. Стога су напори у теоријским расправама и практичним решењима усмерени ка проналажењу равнотеже између очувања посебности мањинских заједница иинтеграцијеуширедруштво, причемуседруштва, у зависности од вредности и политичких прилика, крећу између концепата мултикултурализма и интеркултурализма. У свом јединственом моделу, Србија предвиђа три различита модела образовања за припаднике националних мањина – целокупну наставу на матерњем језику уз изучавање српског као нематерњег језика, наставу на српском језику уз изучавање матерњег језика са елементима националне културе (и садржајем са елементима националне културе у другим, за мањину значајним предметима) и двојезичну наставу. У пракси доминира први модел, уз бројне изазове попут недостатка стручног кадра, уџбеника, недостатка финансија и компликованих процедура. Рад подвлачи да је, у примеру Србије, неопходно да образовне политике буду усмерене на изградњу интеркултуралности, уважавање разноликости, развијање солидарности и превазилажење етноцентризма. Рад се првенствено базира на теоријском методу и дескриптивној анализи релевантне научне литературе, законских и подзаконских аката, као и истраживањима из области јавних образовних и мањинских политика.
РАЗВОЈ ВАЗДУШНОГ САОБРАЋАЈА У ДРУГОЈ ЈУГОСЛАВИЈИ
ЕВРОАЗИЈСКЕ ГЕОГРАФСКЕ КАРАКТЕРИСТИКЕ БАЛКАНСКОГ ПОЛУОСТРВА КАО ОКВИР ГЕОПОЛИТИЧКИХ ПРОЦЕСА
Географски положај Балканског полуострва на раскршћу Европе, Азије, али и Африке, чини га специфичним геополитичким чвориштем. Предмет рада је анализа евроазијских географских карактеристика Балканског полуострва и њихове реперкусије на геополитику великих свјетских сила (САД, Русија, ЕУ, Кина) и моћних регионалних актера на Балканско полуострво, без детаљног разматрања појединачних и међусобних геополитичких релација самих балканских држава. Кроз парадигме балканизације истражује се како географске и политичке разлике на Балкану обликују његову историју и савремене геополитичке односе. Неки од историјских геополитичких процеса који су доминантно обликовали Балкан укључују утицаје Османског царства и распад Југославије. Савремени геополитички процеси на Балкану, са фокусом на интеграцију у НАТО и ЕУ, показују како географске карактеристике и стратешки интереси великих сила (посебно САД-а и Русије) утичу на регион. На крају се разматрају могућности за очување стабилности, даљег повезивања и перспективу региона, што је директно повезано са географско-стратешким положајем Балкана у евроазијском контексту.
ИНСТИТУЦИОНАЛНИ, СТРАТЕШКИ И КОНТЕКСТУАЛНИ ФАКТОРИ РАЗВОЈА ЗЕЛЕНИХ ПОЛИТИЧКИХ ПАРТИЈА У СРБИЈИ
Рад испитује на који начин институционални (изборни) дизајн, у интеракцији са страначким стратегијама и друштвеним контекстом, обликује парламентарну афирмацију зелених политичких партија у Србији. Полазећи од савремених приступа који развој тематски профилисаних партија не тумаче институционалним детерминизмом, већ кроз међудејство структурних правила, стратешког позиционирања и друштвене мобилизације, рад анализира улогу пропорционалног изборног система као једног од доминантних фактора њихове политичке релевантности. Посебна пажња посвећена је елементима изборног инжењеринга у Србији - јединственој изборној јединици, изборном цензусу, Д’Онтовој формули и затвореним листама - и њиховим кумулативним ефектима у условима посттранзиционе партијске конкуренције. Емпиријска анализа обухвата изборне процесе и кључне реформе изборног законодавства у периоду 1990–2023. године, посебно од увођена пропорционалног изборног система 1992. године. Методологија комбинује квантитативну анализу диспропорционалности и фрагментације страначког система (Галагеров индекс и индекс ефективног броја партија) са квалитативном анализом коалиционих стратегија, процеса институционализације и контекстуалних друштвених конфликата који су омогућили политичку артикулацију зелених тема. Налази показују да пропорционални изборни систем у Србији обезбеђује структурни простор за улазак зелених политичких партија у парламент, али да њихова трајна парламентарна релевантност зависи од способности зелених актера да стратешки консолидују подршку и политички артикулишу друштвене и еколошке конфликте. Рад тиме показује да је успон зелених актера резултат интеракције институционалних правила, њихових квантитативних ефеката и стратешког деловања у специфичном друштвеном контексту.
ОД ГЕОПОЛИТИЧКИХ КА АСТРОПОЛИТИЧКИМ ТЕНЗИЈАМА: КАКО ЗАОШТРАВАЊЕ ОДНОСА ОБЛИКУЈЕ СВЕМИРСКЕ СТРАТЕГИЈЕ САД, РУСИЈЕ И КИНЕ?
Рад анализира трансформацију свемира из научно-истраживачког домена у простор интензивног геополитичког надметања водећих светских сила. Циљ рада је да утврди на који начин појачане геополитичке тензије у периоду од 2014. до 2024. године утичу на редефинисање свемирских стратегија Сједињених Америчких Држава, Руске Федерације и Народне Републике Кине. Кроз компаративну анализу свемирских стратегија наведених држава, рад одговара на питање како се свемир претвара у арену у којој се преплићу и надмећу технолошки напредак, војна моћ и идеолошки утицај. Истраживање се заснива на комбинацији геополитичког и астрополитичког теоријског оквира, уз примену реалистичке парадигме међународних односа и тројног методолошког приступа који обухвата компаративну анализу, анализу садржаја званичних стратешких докумената и теоријско- интерпретативну анализу. Посебна пажња посвећена је истраживању начина на који технологије за истраживање свемира постају инструменти меке и тврде моћи, док се граница између њихове цивилне и војне употребе постепено брише. Резултати рада показују да, иако Сједињене Државе и даље задржавају доминантну позицију захваљујући дугогодишњим улагањима и институционалној инфраструктури, растуће амбиције Кине и покушаји Русије да ревитализују своје свемирске програме наговештавају процес мултиполаризације свемира. Закључно, свемир се појављује као један од кључних простора будућих геополитичких сукоба, али и као полигон за редефинисање међународних односа и безбедносних парадигми у 21. веку.
Аутори у овом раду истражују на који начин су медији у Србији извештавали о еколошким проблемима, са циљем да се утврди њихова фреквентност, садржајна структура и доминантнe теме у насловима новинских издања и интернет портала. Актуелност и релевантност изабране теме своје утемељење налази у истраживaњима јавног мњења која су доследно указала на раст заинтересованости грађана за питања угрожености животне средине. Другим речима, еколошки проблеми, климатске промене и енергетске транзиције, на различите начине и у различитој мери, добијају на значају међу јавности у Србији. Сходно томе, анализа садржаја је спроведена на узорку текстова објављених у различитим новинским издањима и интернет порталима у периоду од 2015. до 2025. године. Одабрани временски интервал омогућава увид у лонгитудинални значај ових тема за канале масовног информисања, који се огледа у броју наслова, али и у шири еколошки и економски контекст (планирање изградње мини-хидроелектрана, загађења ваздуха, најава нових рударских пројеката и др.). Анализа је ограничена на наслове као главне носиоце информација текста, који усмеравају читаоце према њиховим интересовањима. У анализи текстова коришћена је комбинација квантитативне и квалитативне анализе како би се обухватио шири спектар карактеристика медијског дискурса: заступљеност различитих еколошких проблема, стил и информативност извештавања, присуство критичког или сензационалистичког начина писања и слично.
„БАУК ПРЕД НАШИМ ВРАТИМА” - МОЖЕ ЛИ РУСКА ПРЕТЊА ДА УЈЕДИНИ ЕВРОПУ?
Када је француски председник Емануел Макрон на екстравагантан начин упоредио руског лидера Владимира Путина и његову политику са злим митолошким бићем, ,,бауком на прагу Европе”, он је одразио, у бројним европским престоницама уврежену перцепцију агресивне и експанзионистичке Русије која угрожава безбедност читавог континента. Идеја акутне руске претње је постала звезда водиља убрзане милитаризације држава чланица Европске уније (ЕУ) и покушаја унапређења заједничких одбрамбених капацитета. Иницијална каписла таквом развоју био је рат у Украјини, међу заговорницима веће интеграције и аутономије у сектору одбране представљен као потенцијална прекретница за европску безбедност, али и као својеврсни коперникански обрт који ће дуготрајну фантазију о европској стратешкој аутономији, независној од променљивих приоритета Сједињених Америчких Држава, приближити реалности. Циљ овог рада састоји се у преиспитивању претпоставке о оваквој улози рата у Украјини, на два основна начина. Прво, доводи се у питање сама кредибилност идеје о руској претњи која угрожава цео континент. Друго, указује се да деловање Москве, услед различите перцепције претње и дивергентних интереса, не изазива једнаки степен забринутости код свих држава ЕУ. Основна хипотеза рада је да наглашавање руске претње није довољан фактор за успостављање кохезивног и јединственог приступа држава ЕУ питањима одбране и безбедности. Ослањајући се на претпоставке теорије равнотеже претње за разматрање одлука о уравнотежавању и равнотежу интереса да би се осликали дивергентни интереси унутар ЕУ, у раду се указује на изазове са којима се суочава једна заједница суверених држава када треба да се понаша као велика сила у анархичном међународном систему.
ЕКОЛОШКА ПОЛИТИКА И ОТПОРНОСТ КРИТИЧНЕ ИНФРАСТРУКТУРЕ: ИЗАЗОВИ ОДРЖИВОГ РАЗВОЈА УСЛЕД КЛИМАТСКИХ ПРОМЕНА
Промене климе и повезане негативне последице представљају значајан изазов за одрживи развој, угрожавајући циљеве које глобална заједница настоји да оствари. Услед негативног утицаја по екосистеме, економски развој и безбедност заједница, могућност да циљеви одрживог развоја буду дугорочно одржани доводи се у питање. Схватање одрживог развоја као настојања да садашње генерације задовоље своје потребе без угрожавања способности будућих генерација да учине исто постаје све сложеније и изазовније у условима развоја климатских промена. Критична инфраструктура, која обезбеђује функционисањедржаве и друштва, као и задовољење основних потреба становништва, све више је изложена негативним утицајима климатских промена, што представља значајан изазов. Екстремни климатски феномени, деградација земљишта и еколошке катастрофе све чешће доводе до озбиљних друштвених последица, при чему критична инфраструктура носи највећи ризик. Поремећаји у снабдевању електричном енергијом, водом и храном, потреба за обновом и улагањима у отклањање настале штете, повећани ризици по безбедност инфраструктуре и ширег окружења, као и смањена отпорност заједнице, само су неке од последица оваквог угрожавања. У контексту климатских изазова, неопходно је да мере заштите и јачања отпорности критичне инфраструктуре буду интегрисане у еколошку политику као скуп регулатива и активности усмерених на очување животне средине. Циљ рада јесте анализа улоге еколошке политике ујачању отпорности критичне инфраструктуре на природне катастрофе повезане са климатским променама, као савремени еколошки изазов, кроз призму регулаторног оквира и одрживих политика. У раду се разматра регулаторни оквир еколошке политике на глобалном нивоу, уз коришћење појединачних националних примера у контексту климатских промена и отпорности критичне инфраструктуре. На основу прегледа релевантне литературе и примера добре праксе, истиче се потреба интеграције еколошких принципа у све фазе управљања инфраструктурним системима ради повећања њихове отпорности и одрживости.
english ЕНЕРГЕТСКА БЕЗБЕДНОСТ И ОДРЖИВОСТ НА ЗАПАДНОМ БАЛКАНУ: ИЗАЗОВИ НА ПУТУ КА ЗЕЛЕНОЈ ТРАНЗИЦИЈИ
Енергетска безбедност, као једна од кључних димензија националне безбедности, дубоко је повезана са економским и геополитичким процесима и представља један од највећих изазова са којима се регион Западног Балкана суочава, како на националном, тако и на наднационалном нивоу. На националном нивоу, енергетска безбедност је уско повезана са политичком стабилношћу и економском отпорношћу, док је на наднационалном нивоу тесно везана за текући процес европских интеграција региона. Западни Балкан се суочава са сложеним и узајамно повезаним изазовима у области енергетске безбедности и одрживости, који се посматрају у ширем оквиру Зеленог плана Европске уније и Зелене агенде за Западни Балкан. Овај рад анализира развој односа између енергетске безбедности, еколошке одрживости и регионалне сарадње, указујући на структурна и институционална ограничења која у појединим државама региона могу успорити темпо зелене транзиције. Применом квалитативног и компаративног оквира, истраживање идентификује кључне рањивости националних енергетских система и процењује ниво усаглашености са климатским циљевима ЕУ и циљем постизања климатске неутралности до 2050. године. Резултати показују да, упркос умереним помацима у интеграцији обновљивих извора енергије, регион Западног Балкана и даље у великој мери зависи од фосилних горива, посебно угља, и остаје осетљив на поремећаје у увозу енергената, што додатно успорава процес декарбонизације и дугорочне стабилности. Јачање механизама регионалне сарадње, уз транспарентне и предвидиве регулаторне оквире, намеће се као предуслов за унапређење енергетске безбедности и одрживости. Рад закључује да ће постизање климатске неутралности до 2050. године остати изузетно изазовно за државе Западног Балкана уколико регионална сарадња не буде значајно ојачана и усклађена са ширим европским напорима.
ЛОКАЛНИ ИЗБОРИ У ЗАЈЕЧАРУ И КОСЈЕРИЋУ 2025. ГОДИНЕ
Редовни локални избори у граду Зајечару и Општини Косјерић, одржани 8. јуна 2025. године, представљали су прво изјашњавање грађана Србије у промењеним друштвено-политичким околностима изазваним новосадском трагедијом 1. новембра 2024. године у којима је због пада надстрешнице на железничкој станици страдало шеснаест људи. Ова трагедија праћена је студентским демонстрацијама започетим крајем истог месеца, прво од стране студената и професора београдског Факултета драмских уметности, а потом и осталих факултета и универзитета у Србији, који су добили на замаху почетком 2025. године и кулминирали протестом у Београду средином марта и окупљањем неколико стотина хиљада људи. Укључивање студената (или како ћемо у тексту називати студентског покрета) значајно је променила политичку слику Србије кроз, како су показивала прва истраживања јавног мњења, пад или пак стагнацију популарности владајуће странке и њених коалиционих партнера, али и, парадоксално, странака опозиције, уз наглашени раст популарности студентског покрета као потенцијалне будуће политичке снаге. Прва прилика за демонстрацију нових односа политичких снага били су дакле редовни локални избори у Зајечару и Косјерићу. Иако на њима опозиционе листе, уз подршку студентског покрета, нису успеле да однесу победу над странкама власти показало се да је њихов успех био далеко значајнији него на претходним изборима у овим локалним самоуправама.
Sva prava zadržana (c) 2025 Politička revija
„БЕЗБЕДНОСНО ОСЕТЉИВО ПОДРУЧЈЕ” КАО ПОВОД ЗА ОГРАНИЧЕЊЕ СЛОБОДЕ ОКУПЉАЊА
Безбедносно осетљиво подручје представља дефинисану област око зграда највиших органа власти, објеката од посебног значаја за безбедност државе и појединих установа чија је основна сврха да посебним режимом јавних окупљања на том простору обезбеди несметан рад тих органа. После уводног излагања, питање места окупљана је обрађено са теоријскоправног становишта, а затим је извршена историјскоправна и упоредноправна анализа безбедносно осетљивог подручја као повода за ограничење окупљања. У четвртом делу применом правнодогматског метода анализирана су ограничења места окупљања у Републици Србији. Аутор закључује да примена посебног правног режима окупљања у безбедносно осетљивом подручју има уставно оправдање, али само ако такав режим подразумева релативну забрану окупљања, уз примену принципа пропорционалности. Безбедносно осетљиво подручје не може per se представљати уставноправно оправдан разлог ограничења слободе окупљања, већ мора бити доведено у непосредну везу с неким од међународноправних или уставноправних основа ограничења слободе окупљања. Закон о јавном окупљању у Републици Србији прописује ограничења места окупљања, укључујући и места која би се према упоредноправним искуствима могла сматрати безбедносно осетљивим подручјем, али би се са доста основа могло поставити питање уставности појединих од њих због тога што су унапред законом одређена, општа и апсолутна.
СОЦИЈАЛИЗАМ И ДИСКРИМИНАЦИЈА: ПИКЕТИ О РАСИЗМУ
ИДЕНТИТЕТСКА УКРШТАЊА И ИДЕНТИТЕТСКЕ ПОЛИТИКЕ НАКОН ПОПИСА У ЦРНОЈ ГОРИ 2023–2024.
Научни рад пред нама за тему има попис у Црној Гори, одржан с краја 2023. године. Попис је темељно припреман, и више пута одгађан, првенствено због осетљивих идентитетских питања, која су неисцрпан извор спорења, расправа и политичких сукоба. Стога су за предмет истраживања овог научног рада одабрана идентитетска укрштања, и рекомпозиција политичких односа моћи у Црној Гори. Рад се састоји од три целине: у првој се статистички анализирају пописни резултати у вези са националним изјашњавањем, језиком и вероисповешћу; у другом делу рада истражују се релације политичких субјеката, а у трећем се наговештавају могуће уставне промене. Истраживање ће имати за циљ да прикаже укрштања националних идентитета који се преламају кроз политичке субјекте на власти и у опозицији након великих политичких промена и полазне демократизације друштва. Стога је научни значај истраживања пре свега у домену идентитетских политика у Црној Гори, а друштвена оправданост у простору стабилизације националних прилика у Црној Гори, јачања националног идентитета српског народа у Црној Гори и јачања веза Црне Горе са земљама у окружењу. Методи који се у раду користе су: метод посматрања, аналитички приступ, статистички метод и метод поређења. Основна претпоставка од које се пошло у истраживању је да ће резултати спроведеног пописа дугорочно допринети стабилизацији прилика у Црној Гори и јачању мултинационалног склада.
ДУГО ПУТОВАЊЕ У ЕВРОПУ: ПЕРЦЕПЦИЈА ЕВРОПСКЕ УНИЈЕ У ДОБА РЕАЛИЗАЦИЈЕ ПРОЈЕКТА „ЈАДАР“ И СТУДЕНТСКИХ ПРОТЕСТА У СРБИЈИ
Предмет истраживања у овом раду је перцепција Европске уније (ЕУ) и европских интеграција у јавном мњењу Србије у контексту бурних студентских протеста од новембра 2024. године и велике несреће у Новом Саду, али и литијумске кризе (реализација пројекта „Јадар”) која с прекидима траје неколико година. Циљ рада је утврђивање како пројекат „Јадар” и студентски протести утичу на позицију и репутацију ЕУ у домаћој јавности, каква је структура група код којих се мишљење о ЕУ погоршава и какве дугорочне рефлексије могу да се десе на процес европских интеграција. Теоријско-методолошки приступ је базиран на литератури која говори о стабилности као основном принципу који је ЕУ користила на Западном Балкану, неретко на штету демократије, и анализи добијених резултата из квантитативног истраживања јавног мњења на национално репрезентативном узорку. Резултати истраживања показују да и студентски протести и рударење литијума погоршавају позицију ЕУ у јавном мњењу и то већински и да погоршање постаје видљиво међу присталицама ЕУ чланства, посебно у случају званичног става ЕУ о протестима. Јавно мњење је веома суздржано по питању било каквих (економских, развојних) користи од пројекта „Јадар”, док је скепса додатно изражена у погледу поштовања еколошких стандарда. Међу грађанима који су критични према позицији ЕУ у процесу рударења литијума је, међутим, и немали проценат грађана који нису присталице чланства Србије у ЕУ. У погледу студентских протеста, реакцијама ЕУ је незадовољна већина јавности, део због тога што их виде као благе, други део јер их види као претерано експлицитне и критичне.
КА ПРЕВАЗИЛАЖЕЊУ ИСЛАМИЗМА И ПОПУЛИЗМА: ОД МЕЂУНАРОДНИХ ОДНОСА ДО МЕЂУРЕЛИГИЈСКОГ ДИЈАЛОГА
Овај рад има за циљ да критички преиспита тезу о „сукобу цивилизација” и да истражи да ли је такав сукоб неизбежан при сусрету источно-муслиманског и западно-хришћанског света, као и да ли је међусобни страх између њих оправдан и на који начин се ствара и мобилише. У уводном делу биће дат преглед историјских односа између ова „два света” како би се идентификовали фактори који су отворили могућност за појаву радикалних ставова који произилазе из концепата као што су исламизам и популизам. Након тога, биће размотрено питање који фактори су допринели њиховом изненадном „оживљавању”, са посебним освртом на један од најчешће навођених узрока: избегличку кризу. Испитаћемо како је настала ова криза и какве реакције је изазвала, посебно имајући у виду политизацију другости. У даљој анализи посебна пажња биће посвећена западном популизму и његовим исламофобним политикама. На крају ћемо разматрати концепте уставног патриотизма, евро-ислама и људског (универзалног) братства као потенцијалне путеви за превазилажење негативне дихотомије у интеракцији ислама и Запада, нарочито у контексту улоге међурелигијског дијалога у међународним односима и његовог доприноса процесу деполитизације другости.
ЗЕЛЕНА МЕКА МОЋ ЕВРОПСКЕ УНИЈЕ У САВРЕМЕНОЈ ПОЛИТИЦИ: ИНСТРУМЕНТИ, УСЛОВЉАВАЊЕ И ГЛОБАЛНО ЛИДЕРСТВО
Рад изучава концепт зелене меке моћи са фокусом на јединствен пример Европске уније (ЕУ). Као светски лидер у борби против климатских промена, ЕУ мобилише своју зелену меку моћ како би обликовала еколошке промене на међународном нивоу користећи ненасилна средства. Као кључне ресурсе ЕУ за ширење зелене меке моћи рад препознаје еколошку дипломатију, међународно климатско вођство, одрживу културу и зечене норме. Додатно, кроз коришћење свог регулаторног ауторитета, ЕУ проширује концепт меке моћи кроз механизме условљавања, чиме придодаје хибридни облик класичном схватању меке моћи. Рад истиче да ЕУ комбинује унутрашњу еколошку трансформацију, оличену у примеру Европског зеленог договора, са спољним инстурментима као што су Поглавље 27 процеса приширења ЕУ и иницијатива Global Gateway, ради пројекције својих еколошких норми на глобалном нивоу. Рад такође анализира стратегије ЕУ у склопу скорашњих међународних климатских преговора оличеним у учешњу на међународним конференцијама (COP26–COP28). На самом крају, рад се бави и дешавањима у међународним односима који ограничавају капацитет ЕУ у остваривању еколошких циљева у међународној арени - проблем повлачења Сједињених Америчких Држава из Париског споразума и динамика комплексних односа са Кином.
УПОРЕДНА ПЕРСПЕКТИВА СПОЉНОПОЛИТИЧКОГ ДЕЛОВАЊА КИНЕ У ЦЕНТРАЛНОЈ АЗИЈИ И РЕГИОНУ БАЛКАНА
Кинеско ангажовање у глобалним пословима се значајно интензивирало током последње две деценије, а праћено је њеном растућом економском моћи, као и амбицијама да утиче на редефинисање постојећег међународног поретка. Међу регионима који су привукли пажњу Кине, између осталих Централна Азија и Балкан, јављају се као значајне геополитичке арене где Кина тежи остварењу својих економских, политичких и, у неким случајевима, безбедносних циљева. Иако се ови региони значајно разликују, оба нуде важан увид у механизме, приоритете, прилагодљивост и контекстуалну флексибилност кинеске спољне политике. Рад има за циљ да уочи сличности и разлике у кинеском спољнополитичком ангажовању у ова два региона. У раду се користи упоредни приступ, а компаративни оквир је организован око четири димензије спољнополитичког ангажовања Кине: економска, политичка, безбедносна и социокултурна. Закључци рада указују на то да економско ангажовање представља основу кинеске спољне политике у оба региона, које служи као примарни инструмент утицаја. Међутим, поред ове заједничке особине, Кина прилагођава свој спољнополитички приступ локалним условима. Закључци указују на прагматичну, адаптивну спољну политику која уравнотежује њене глобалне амбиције са регионалним реалностима.
ПОЛИТИЧКИ КОНЦЕПТ „МЕНАЏЕРСКЕ РЕВОЛУЦИЈЕ” У ДЕЛИМА ЏЕЈМСА БЕРНАМА
Џејмс Бернам (James Burnham), амерички конзервативни мислилац 20. века, познат је по својој идеји „менаџерске револуције” коју излаже у истоименом делу 1941. године. Бернам наводи нову, менаџерску елиту, насталу из потребе власника за стручњацима у вођењу комплексних, интернационалних процеса, као наследнике дотадашњих капиталистичких и социјалистичких структура. Сходно њиховој растућој друштвеној улози, Бернам сагледава утицај менаџерске елите како у јавном, тако и у приватном сектору, уз анализу последица овакве трансформације по демократски систем. Иако Бернамов рад није нашао своје место у идејном мејнстриму, постоји известан утицај његове мисли у савременим конзервативним и популистичким круговима. Циљ овог рада је критички осврт на концепт менаџеризма и његов учинак у трансформацији односa друштвених елита, односа моћи и демократије.
АНТИЧКА EТНОДРЖАВА – БИОПОЛИТИКА КЛАСИЧНЕ ГРЧКЕ
ПОЛИТИЧКИ МАРКЕТИНГ И ДЕМОКРАТИЈА: КРИТИЧКА ПРОМИШЉАЊА
Предмет истраживања у овом раду је политички маркетинг који се критички пропитује са позиција интереса демократије. Руковођени циљем идентификовања кључних проблема које покреће његова широка примена у политичком животу, користили смо методe анализе и евалуације критичких разматрања ефеката политичког маркетинга на демократски процес. Као претпостављени нормативни фон ових критичких опсервација, послужили су нам одређени принципи и захтеви два, по много чему супротна, концепта: концепта компетитивног елитизма и делиберативне демократије, али и плуралистичког схватања као неке врсте „средњег пута”. Критичка разматрања синтетизовали смо у неколико општих критичких примедбa: прва се односи на феномен маркетизације политике, односно промене у начину на који се политика схвата и на који функционише, подвргнута потрошачким силама пословног управљања и тржишта; друга развија импликације схватања политике као купопродаје и комодификације јавног мњења; трећа се односи на промене карактера политичке понуде вођене интересом привлачности на политичком тржишту и истраживањима јавног мњења; последња примедба усмерена је на формирање ставова грађана као политичких потрошача, под дејствима маркетиншке политичке комуникације руковођене методама предиктивног моделирања и опскрбљене пропагандно-манипулативним техникама. У закључку рада, приказане су неке од идеја критичке агенде политичког маркетинга, као могућег оквира за развој његовог процењивања и подвргавања демократској контроли, уз теоријско-методолошку подршку критичке анализе политичког дискурса.
ВРЕДНОСНИ ЈАЗ И БОРБЕНИ МОРАЛ: ВРЕДНОСТИ КОЈЕ СЕ ЖИВЕ VS. ВРЕДНОСТИ КОЈЕ СЕ БРАНЕ
Аутор у раду презентује резултате емпиријског истраживања спроведеног са кадетима Војне академије Универзитета одбране у Београду, те анализира проблем вредносног јаза између припадника војске и цивилног друштва, фокусирајући се на његов утицај на борбени морал. Аутор полази од савремених изазова и постмодерног друштвеног контекста, у коме су доминантне вредности често некомпатибилне са војничким идеалима. Ослањајући се на деценије истраживања вредносног јаза у западним друштвима, који се првенствено јавља у оним земљама у којима је укинута или суспендована обавеза служења војног рока, аутор кроз анализу резултата сопственог емпиријског истраживања, спроведеног 2024. године, указује на његов негативан утицај на борбени морал. При томе се ово посматра кроз призму карактера друштва као виталног социјалног чиниоца борбеног морала. Резултати спроведеног истраживања потврђују тренд који постоји и у наведеним западним друштвима – да кадети јасно препознају постојање вредносног јаза, те да војничке вредности перципирају као супериорне у односу на оне које су носеће у друштву. Аутор закључује да резултати истраживања указују на опасност од веома негативног утицаја овог феномена на борбени морал, будући да војска у рату брани виталне друштвене, а не институционалне вредности, односно вредности војног етоса. Имајући у виду историјски значај специфичног чиниоца борбеног морала о којем дискутује за српску војску и народ, аутор предлаже и потенцијалне мере за превазилажење проблем, првенствено унапређење војног образовања у области друштвено хуманистичких наука и поновно увођење обавезног војног рока ради јачања везе између војске и друштва.
“АМЕРИЧКО ЗЛО” У ПУБЛИЦИСТИЦИ ДРАГОША КАЛАЈИЋА
У раду аутор испитује концепт „америчког зла” у чланцима српског сликара и публицисте Драгоша Калајића. У првом делу рада се Калајићев појам „америчког зла” ситуира у оквиру традиционалистичке мисли, антимодерне струје мишљења, при чему се пре свега указује на дело Јулијуса Еволе, као аутора који је имао изванредно велики утицај на Калајића. Из традиционалистичке перспективе, модерност подразумева пројекат уједначавања света из кога произлази расцеп између различитих морално-политичких оријентација, а који се манифестује као конфликт између елите и народа. У трећем делу рада се разматрају геополитичке последице Калајићевог схватања „америчког зла”.
НЕБЕСКА МЕХАНИКА И ХАРМОНИЈА: ИНТЕЛЕКТУАЛНЕ СТРУЈЕ У ЕВРОПИ ОД МИЛАНКОВИЋА ДО КОСТИЋА
Овај рад истражује на који начин филозофско-научна заоставштина Милутина Миланковића и Лазе Костића превазилази националне оквире, успостављајући значајне интелектуалне везе између српске културне традиције и ширег европског контекста. Њихова дела, усмерена ка појмовима хармоније, времена и етичке потраге за истином, могу се разумети као суптилне струје унутар европског историјског дискурса. Аргумент се заснива на тези да су српски интелектуалци обликовали универзалне идеје које надилазе локалне идентитете, чиме су значајно допринели развоју европске научне и филозофске мисли. Велики стваралачки умови одликују се способношћу да препознају трајна мисаона језгра: управо тај плес ка бесконачном и тежња ка вечном – ка архетипској сили која надахњује стваралаштво – обликује начине на које Миланковић и Костић рефлектују античку традицију у својим делима. Њихова рецепција класичне мисли не представља пуко имитирање, већ оригиналну интерпретацију, прожету сопственим духовним и интелектуалним кодовима, чиме је додатно богате. Било да се разматра историја науке или историја филозофије, истинска мотивација оба аутора открива се кроз процес постепеног разоткривања метафоре феникса – бесмртне идеје античке мудрости која не нестаје, већ се непрекидно трансформише. Име тог феникса симболично је сакривено у мисаоном ткиву древне филозофије, и управо кроз Миланковића и Костића, тај дух бива поново артикулисан у форми савременог научно-филозофског израза.
ПРОБЛЕМ ДИСПАРИТЕТА У ПЛАТАМА ЖЕНА И МУШКАРАЦА ЗА РАД ИСТЕ ВРЕДНОСТИ
Полазна основа истраживања заснива се на комплементарним теоријским приступима, који омогућавају целовито разумевање феномена родно заснованог јаза у платама. Првенствено, рад се ослања на теорију историјског институционализма тј. нео-институционализма/новог институционализма. Поред тога, биће примењени и увиди из теорије тржишне сегрегације који указују на постојање хоризонталне и вертикалне сегрегације жена у области запошљавања. Рад се ослања и на налазе ауторке Џоан Акер (Joan Acker), која је указивала на постојање родно „кодираних” структура, попут тржишта рада, у којима се друштвено конструишу и репродукују „родне хијерархије”. Основно истраживачко питање гласи: Како социо-културолошке норме утичу на ефикасност спровођења политике смањења родно заснованог јаза у платама? Истраживање је засновано на научним методама анализе садржаја и дискурса, историјској методи, као и методи индукције и дедукције. Проблем диспаритета у платама, и поред многобројних законских решења, остаје како глобалан изазов тако и друштвена мањкавост унутар наше државе. Истраживање Републичког завода за статистику, за 2023. годину показује да је родни јаз у платама смањен на 8,8 одсто. Детаљнија анализа, која обухвата образовање, врсту посла и стопе (не)запослености жена, указује на знатно веће диспаритете. Жене су мање заступљене у високо плаћеним секторима попут ИТ-а, финансија и инжењерства, као и на руководећим позицијама, што је последица институционалних и културолошких баријера. Идеја о транспарентности плата наилази на отпор. Будући творци и спроводиоци нових и савременијих јавно-политичких решења за ову врсту „дефицита родне правичности” мораће да размишљају иновативније и њихов приступ захтеваће мултидисциплинарност.
АМЕРИЧКО-РУСКИ ОДНОСИ: БАЛАНСИРАЊЕ ИНТЕРЕСА И СТРАХОВА
Флуктуација америчко-руских односа упућује на чињеницу да корелација ове две земље представља један од најзначајнијих и најкомплекснијих аспеката глобалне политике, те да је испреплетана фазама сарадње и ривалитета који континуирано утичу на формирање глобалног поретка. Са блоковском поделом света на „Исток” и „Запад”, управо су односи ове две силе одређивали дешавања и обликовали политичке прилике на светској геополитичкој сцени. Са сваком сменом администрација, конкурентски однос Вашингтона и Москве бива настављен, праћен ограниченим ентузијазмом ка сарадњи, претежно у домену контроле наоружања и борбе против глобалних претњи. Циљ овог рада је да се, анализирајући иницијалну фазу побољшања односа подстакнуту тенденцијом „ресетовања”, као и избијање новог таласа тензија у америчко-руским односима, идентификују кључни догађаји и политике које су обликовале односе Сједињених Америчких Држава и Руске Федерације на почетку 21. века, као и да се укаже на узроке неуспеха „ресетовања”. Посебна пажња посвећена је утицају успона Кине и растућем значају групације БРИКС као фактора који додатно компликују билатералне односе. Методолошки, рад се заснива на хронолошко-дескриптивној анализи, уз ослањање на релевантну литературу, званичне документе и научне студије. Овај приступ омогућава објективнији увид у кључне процесе који обликују америчко-руске односе у савременом међународном систему. Рад се ослања на три основна теоријска оквира из области међународних односа, реалистички, либерални и конструктивистички, који омогућавају интеграцију емпиријских и теоријских аспеката у тумачењу билатералних динамика.
ПРИСТУП ЗАСНОВАН НА СПОСОБНОСТИМА (CA) У ОБРАЗОВАЊУ ДЕЦЕ И ОДРАСЛИХ ОСОБА СА ИНВАЛИДИТЕТОМ
Приступ заснован на способностима (Capability Approach, CA) у политичкој филозофији наглашава важност способности, функционисања и слободе појединаца као неопходних предуслова за постизање доброг живота. На развој способности појединаца утиче образовање као кључно за побољшање социјалног благостања. СА карактерише залагање за друштвену правду, али на такав начин да уместо искључивог фокуса на економски прогрес истиче благостање појединаца, па у образовању даје приоритет постизању образовних исхода заснованих на индивидуалним способностима, а не на униформној алокацији ресурса или стандардизованим резултатима. У овом раду се истражује повезаност СА са образовањем деце и одраслих особа са инвалидитетом, с циљем да се укаже на важност прилагођавања наставних метода путем специјализоване подршке према способностима ученика. Анализом садржаја нормативних докумената и научних радова који се баве теоријским оквиром и применом СА указује се на његов допринос адекватнијем спровођењу нормативних оквира који теже постизању једнакости у образовним политикама. Овај приступ се повезује са социјалним моделом поимања инвалидитета који, наглашавајући важност срединских фактора, укључује ангажман друштвених, политичких и образовних институција ради побољшања физичког и менталног развоја и образовних способности ученика. СА је познат по листи основних способности за постизање социјалне правде, којом допуњује недостатке постојећих теорија социјалне правде кроз укључивање потреба рањивих група, као што су деца и одрасле особа са инвалидитетом. Ова листа обухвата политичко учешће и има за циљ да обезбеди минимални стандард достојанства и слободе појединаца и друштвених група. Стога, и у инклузивном образовању се мора узети у обзир како друштвена и политичка клима обликују перцепцију инвалидитета и социјалног благостања, а самим тим како доприносе развоју способности и специјализоване подршке, попут услуге личног пратиоца, значајне за инклузивно-образовну политику и инклузију у свим осталим областима друштвеног и политичког живота.
ИЗАЗОВИ У КОРИШЋЕЊУ ПОРТАЛА Е-УПРАВА И ЕЛЕКТРОНСКИХ УСЛУГА У СРБИЈИ
Развој електронске управе (е-Управе) и електронских услуга у Републици Србији последњих 15 година у великом је замаху, а број корисника оваквог начина обављања административних послова сваке године је све већи. Подстицање електронске партиципације грађана у јавном и политичком животу добија све више на значају, нарочито због динамичног развоја информационо-комуникационих технологија и вештачке интелигенције. Због тога је циљ рада да проучи који су то главни изазови који онемогућавају веће коришћење електронских услуга међу грађанима и привредом, посебно уколико Србију упоредимо са лидером у овој области – Данском. Главна претпоставка је да су два највећа изазова већем коришћењу е-Управе и даље релативно низак ниво информатичке писмености становништва Србије, као и недостатак подршке корисницима. Ти изазови даље доводе до уверења да је административне послове лакше обавити уживо, у контакту са службеницима, него употребом интернета. Коришћењем квалитативне анализе садржаја постојећих истраживања и монографија представићемо главне изазове и поткрепити основну претпоставку, а затим коришћењем компаративне анализе упоредити изазове са Данском, као државом-узором у овој области, и представити како је данска администрација успела да реши наведене изазове.