Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu
Зборник радова Правног факултета у Новом Саду (у даљем тексту Зборник радова) је научни часопис који објављује до сада необјављене научне и стручне радове из подручја права и других сродних друштвених наука и тиме доприноси промоцији и развоју науке, струке, научноистраживачког рада и високошколског образовања.
Pravni fakultet Univerziteta u Novom Sadu
ПОГЛАВЉЕ 27 – ЗАШТИТА ЖИВОТНЕ СРЕДИНЕ И КЛИМАТСКЕ ПРОМЕНЕ У ПРОЦЕСУ ПРИСТУПАЊА РЕПУБЛИКЕ СРБИЈЕ ЕВРОПСКОЈ УНИЈИ
Европска унија (ЕУ) представља сложени правно-политички систем који се развијао кроз различите фазе интеграције. У том контексту, acquis communautaire чини кохерентан скуп принципа, директива и регулатива које земље кандидаткиње морају усвојити и имплементирати током процеса приступања. Поглавље 27, које се односи на заштиту животне средине и климатске промене, једно је од најзахтевнијих у преговорима. Ово поглавље обухвата технички сложене аспекте који захтевају значајне дугорочне инвестиције у инфраструктуру и институционалне капацитете, а питања животне средине имају директан утицај на јавно здравље, економски развој и политику у руралним и урбаним подручјима. Република Србија, као земља кандидат, започела је формални процес приступања ЕУ 2014. године, након што је добила статус кандидата 2012. године. У претходним годинама, Србија је постигла значајан напредак у области законодавства и институционалног уређења. Испуњавање захтева Поглавља 27 подразумева не само транспозицију директива, већ и ефикасну примену, ревизију инвестиционих планова и мобилизацију финансијских средстава, укључујући средства ЕУ и међународних донатора. Циљ овог рада је да пружи систематску и критичку анализу стања у Србији у погледу испуњавања услова Поглавља 27. У раду се идентификују главни изазови, а предлажу се конкретне мере које могу убрзати процес имплементације и побољшати ефикасност у области заштите животне средине и климатских политика. Закључак указује на то да Поглавље 27 представља кључну пробну тачку у процесу приступања Србије Европској унији. Анализа је показала да је Република Србија остварила значајан напредак у правној хармонизацији, укључујући доношење основних закона и стратегија, уз развој националних планова и започете инфраструктурне пројекте. За реализацију захтева Поглавља 27 неопходан је интегрисан приступ који комбинује пројектно усмерено финансирање, правну и оперативну доследност, мониторинг и интеграцију климатских циљева. Ово подразумева усвајање временског плана са конкретним циљевима и одговорностима, где се у краткорочном периоду фокусира на припрему и финансирање 2 приоритетних регионалних пројеката, у средњем року на реализацију кључних инфраструктурних интервенција, а у дугом року на остваривање интегрисаног управљања ресурсима. Испуњавање Поглавља 27 не треба посматрати само као услов за чланство у ЕУ, већ и као прилику за трансформацију националног управљања животном средином. Влада Републике Србије и Министарство заштите животне средине остају чврсто посвећени процесу усклађивања са стандардима Европске уније у области животне средине и климатских промена. Ова посвећеност огледа се у континуираним напорима да се обезбеде потребна законска решења, институционални оквири и механизми координације који ће омогућити доследну имплементацију Поглавља 27, као и у активностима на привлачењу и управљању међународним средствима за финансирање приоритетних пројеката.
Sva prava zadržana (c) 2026 Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu
МАТЕРИЈАЛНИ ПОЛОЖАЈ СУДИЈА И СУДИЈСКА НЕЗАВИСНОСТ: ПРИМЕР ЈЕДНЕ ОДЛУКЕ УСТАВНОГ СУДА СЛОВЕНИЈЕ
Материјални положај судија је један од елемената персоналне независности судија. Плате судија треба да буду сразмерне достојанству судијске професије и терету њихове одговорности, али истовремено да заштите судије од притисака на њихово одлучивање јер то угрожава њихову независност и непристрасност. Први део рада теоријски разматра материјални положај судија и судијску независност. У другом делу је укратко представљен материјални положај судија у српском праву. Трећи део рада је посвећен одлуци Уставног суда Словеније U-I-772/21 од 01.06.2023. године у којој се овај суд бавио овим питањем, разматрајући га из угла принципа независности судства, али и принципа поделе власти.
Vršenje roditeljskog prava i pravo deteta na privatnost na internetu i društvenim mrežama
Сажетак: Заштита права детета на приватност добија посве другачији карактер у оквирима савременог дигиталног окружења. Развој технологија до којег је дошло почетком двадесет првог века проширио је границе физичког света у безгранични виртуелни простор. Рапидни пораст коришћења интернета и друштвених мрежа је у великој мери утицао на концепт приватности. Фотографије, видео записи и друге информације се, путем друштвених мрежа, јавно деле са значајно ширим кругом лица него што је то некада био случај. Овом праксом су нарочито погођена деца која у интернет окружењу од статуса субјекта, додељеног усвајањем Коневцније УН о правима детета крајем осамдесетих година прошлог века, поново постају објекти активности родитеља. Феномен такозваног шерентинга (sharenting) – прекомерног објављивања фотографија деце на друштвеним мрежама од стране родитеља постаје све присутнији. Родитељи заборављају своју дужност законског заступања детета у његовом најбољем интересу, истовремено сматрајући себе власницима података о деци. Стога се право детета на приватност у савременом добу не исцрпљује искључиво кроз заштиту његовог физичког и психичког интергитета, већ обухвата и контролу над његовим дигиталним идентитетом и подацима који се трајно чувају у виртуелном простору. Премда је директан приступ интернету често и законски забрањен најмлађим и најрањивијим групама лица, она су све више посредно, преко својих родитеља присутна у дигиталним оквирима. Најчешће је потпуна контрола над одлуком да ли ће информације о детету бити објављене у рукама родитеља, при чему се мишљење детета не узима у обзир услед немарности родитеља или дететовог узраста. Дељење личних података о детету на друштвеним мрежама отвара питања граница родитељског права и обавезе родитеља да поступају у најбољем интересу детета. Нарочите правне компликације настају у ситуацијама када између родитеља постоји несагласност око тога да ли треба објављивати фотографије детета на интернету. У том смислу, Врховни касациони суд Србије је у одлуци Рев 14012/2022 исказао став према коме је објављивање фотографија детета од стране једног родитеља, а противно вољи другог, у супротности са начелом најбољег интереса детета. Имајући у виду да ово питање није експлицитно регулисано нормама законодавства Републике Србије, нижестепени судови су заузели другачије ставове поводом наведеног случаја. Међутим, Врховни касациони суд се у образложењу позвао на чињеницу да је родитељ који самостално врши родитељско право изразио несагласност са објављивањем фотографија детета на друштвеним мрежама од стране родитеља који родитељско право не врши, те да је заправо реч о питању законског заступања детета. Истовремено, на тај начин је у сукобу права детета и интереса родитеља предност дата праву детета на приватност. Узимајући у обзир узраст и зрелост детета у појединим случајевима од великог значаја ће имати утицај мишљења детета на доношење одлука у вези са његовом приватношћу. Право детета на мишљење, као једно од принципа Конвенције о правим детета игра значајну улогу у очувањеу равнотеже између одговорности родитеља и заштите приватности детета. Од тренутка достизања тзв „дигиталног пунолетства“ дете се сматра довољном зрелим да разуме природу и последице објављивања фотографија и утиче на обликовање сопственог дигиталног идентитета.
КОНТИНУИРАНЕ ТЕХНОЛОШКЕ ПРОМЕНЕ КАО ИЗАЗОВ САВРЕМЕНОГ РАДНОГ ПРАВА
Технолошка трансформација рада представља један од кључних изазова савременог радног права. Дигитализација радног процеса, ширење флексибилних облика радног ангажовања и све интензивнија примена система вештачке интелигенције и алгоритамског управљања радом доводе до суштинских промена у начину на који се рад организује, надзире и вреднује. Ове промене не одражавају се искључиво на структуру тржишта рада, већ непосредно утичу на правни положај запослених, преиспитујући традиционалне институте радног права и постојеће механизме правне заштите. Рад полази од анализе утицаја технолошки условљених промена на радни однос, са посебним освртом на алгоритамско управљање радом, аутоматизовано доношење одлука и дигиталне облике надзора над радом запослених. Посебна пажња посвећена је идентификовању ризика које ови процеси носе по остваривање основних радних и људских права као и права на правну сигурност у оквиру радног односа. Полазећи од нормативне и теоријскоправне анализе важећег законодавства Републике Србије, рад испитује у којој мери постојећи правни оквир одговара на изазове технолошке трансформације рада. У компаративном контексту разматрају се и релевантни европски стандарди и савремени регулаторни трендови, са циљем утврђивања правних празнина и формулисања препорука de lege ferenda усмерених ка јачању заштите запослених и очувању равнотеже између технолошког напретка и основних вредности радног права.
Поклон за случај смрти је модификација уговора о поклону. Уговор о поклону није уређен Законом о облигационим односима јер је остао у надлежности република. Српски грађански законик га изједначава са легатом, а Преднацрт Грађанског законика поставља правило о опозивости без отклона. Међутим, по правној природи се мора правити разлика у настанску и дејству. Модификација за случај смрти је одложни услов јер подразумева да облигационоправни захтев поклонопримац може истицати према наследничкој заједници само уколико се предмет поклона налази у заоставштини. Престаје накнадном немогућношћу, раскидом и опозивом. Само оставилац може опозвати поклон. Постоји дилема да ли поклонопримац мора бити жив у моменту смрти оставиоца како би настао облигационоправни захтев, али у одсуству децидних правила би се требало окренути општем да уговор о поклону настаје његовим закључењем ако је у писменој форми, а дејствује уколико је предмет у заоставштини у моменту смрти оставиоца. Из тога се закључује да и наследници поклонопримца могу истицати захтев односно да је овај захтев наследив. Уколико се уговор закључује у реалној форми онда настаје тек предајом, те нити потенцијални поклонопримац нити самим тим његови наследници имају захтев.
НОВА ПРАВИЛА О ПРОЦЕНИ КРЕДИТНЕ СПОСОБНОСТИ КОРИСНИКА ФИНАНСИЈСКЕ УСЛУГЕ
У раду је пружена детаљна анализа правила новог Закона о заштити корисника финансијских услуга из 2025. године, која уређују процену кредитне способности корисника финансијске, односно кредитне услуге. Први део рада је уводног карактера и садржи објашњење појма кредитне способности, имајући у виду његов развој од субјективног до објективног схватања. У другом делу је приказан законодавни приступ регулативи процене кредитне способности у Србији, од усвајања Закона о облигационим односима до данас. Трећи део рада посвећен је истраживању обавезе банке да процени кредитну способност корисника, а посебно променама у погледу домена примене те обавезе и конкретизације предмета обавезе. У четвртом делу рада обрађена је новоуведена забрана за банку да закључи уговор о кредитним услугама са корисником који није кредитно способан. Пети део рада анализира правни положај корисника чија је процена кредитне способности укључивала коришћење профилисања. У последњем, шестом делу рада изложене су правне последице повреде нових правила о процени кредитне способности из угла банке и корисника финансијске услуге. Аутор закључује да је новим законом унапређена регулатива процене кредитне способности, чиме овај институт постаје далеко значајнији инструмент заштите корисника, иако бројна питања остају отворена, тако да захтевају уједначено тумачење и примену.
КАЗНЕНА ДЕЛА (КРИВИЧНА ДЕЛА, ПРИВРЕДНИ ПРЕСТУПИ И ПРЕКРШАЈИ) ИЗ ОБЛАСТИ РУДАРСТВА И ГЕОЛОШКИХ ИСТРАЖИВАЊА
област рударства и геолошких истраживања је изузетно сложена. Та област уређена је многобројним прописима различите правне снаге. У Републици Србији на снази је један основни закон којим се уређује ова област и преко двадесет подзаконских аката. Основним законом у овој области Законом о рударства и геолошких истраживања прописују се кривична дела, привредни преступи и прекршаји. Једним подзаконским актом који је донет на основу наведеног закона предвиђају се привредни преступи и прекршаји. Предмет овог рада, као што и сам наслов гласи, су казнена дела која су у овој изузетној сложеној области прописана. Циљ рада јесте сагледавање казнених дела у овој области и њихова критичка анализа. Аутори дају и одређене предлоге за измену прописа.
МАТЕРИЈА ЧЛАНОВА 859-864 АГЗ У СГЗ И ПОЗИТИВНОМ СРПСКОМ ПРАВУ УЗ ОСВРТ НА РЕЦЕПЦИЈУ РИМСКОГ ПРАВА
Циљ истраживања огледа се у овој фази, с једне стране, у настојању да се утврде евентуалне номиналне сличности и разлике у начину на који су у три насловна акта правно уређена питања садржана у члановима 859-864 АГЗ-а, односно правни основи облигационих права, јавно обећање награде, закључење уговора, подела уговора и друга, с њима повезана питања. Истраживање би требало да послужи као полазна основа за детаљну компаративну анализу сваког од наведених питања у будућим радовима. С друге стране, секундарни циљ је да се изврши поређење са одговарајућим правилима римског права, где је то могуће, у контексту проналаска евентуалних резултата рецепције. У раду је примењено језичко тумачење извора, након чега су они анализирани догматичким методом. Након установљења значења норме, обрађена је њена логичка природа и елементи, али и релације са другим правним правилима, применом нормативног метода, и – у контексту различитих историјских околности и правних система у којима су доношени – историјскоправног и упоредноправног. Сличности и разлике у аутријском и два српска акта резултат су, како степена развоја друштва у тренутку доношења акта, његових тадашњих потреба, изазова у правној пракси, али вероватно и личне педантности и систематичности аутора.
Pravna priroda "pojačivača" obaveza u određenim trgovinskim uslugama
Autor u radu istražuje pravnu prirodu pojačivača obaveza u pojedinim trgovinskim poslovima. Pri tome, izraz “pojačivač” autor samostalno uvodi u pravni rečnik označavajući sveukupnim imenom ugovorne odredbe koje svojim dejstvom utiču da se ispunjenje obaveza čini izvesnijim. U radu se razgraničavaju pomenuti pojačivači od tzv. objedinjavača usluga putem kojih se raznorodne usluge sakupljuju u jednu, ukupnu za koju je plaća jedinstvena. Tragajući za pravnom prirodom pojačivača obaveza, autor polazi od jemstva i osiguranja kao mogućih osnova ove ustanove, da bi nastavio sa kauzalnim uslovom. Zaključuje se da su pojačivači obaveza u svojoj najdubljoj osnovi po prirodi kauzalni uslov, jer aktiviranje obaveze koja se ustanovljava pojačivačem nastaje tek kada se ostvari buduća neizvesna i od ugovornika nezavisna okolnost.
КИШОБРАН КЛАУЗУЛА У ИНВЕСТИЦИОНИМ СПОРОВИМА: ПИТАЊЕ ПЕРСОНАЛНОГ ДОМАШАЈА
Питање тумачења кишобран клаузула – одредаба којима се државе уговорнице двостраних и вишестраних међународних уговора о заштити улагања обавезују да ће поштовати све обавезе преузете у погледу улагања улагача друге државе уговорнице – представља једно од најконтроверзнијих питања у пракси решавања инвестиционих спорова. Од доношења арбитражне одлуке у предмету СГС против Филипина (SGS v. Philippines) која потврђује да повреда уговора између улагача и државе може представљати повреду међународноправне обавезе државе исказане у кишобран клаузули, трају напори арбитражних судова и тужених држава да ограниче дејство које ове клаузуле имају. Циљ овог рада је да анализира праксу арбитражних судова која се односи на специфично питање персоналног домашаја кишобран клаузуле. Према садашњем стању арбитражне праксе, најзначајнија препрека за успех тужилаца чије тужбе се заснивају на кишобран клаузули тичу се схватања да уговор између улагача и државе производи дејство само за његове уговорне стране (inter partes). У одсуству кишобран клаузула са специфичним формулацијама, тужилац може засновати свој тужбени захтев на уговору који је закључило његово зависно друштво или на уговору који је закључио са субјектом изван формалне државне структуре само ако је то предвиђено самим уговором или националним правом које је за тај уговор меродавно. Иако ово схватање није апсолутно прихваћено у арбитражној пракси, оно доследно разликује обавезе државе настале применом националног права, са једне стране, од обавеза које своје порекло имају у међународном праву, са друге. Оно је, такође, у складу са улогом коју арбитражни судови пружају праву државе пријема улагања приликом примене осталих материјалноправних стандарда заштите страних улагања.
ПРЕПОРУКA МОР БР. 205 О ЗАПОШЉАВАЊУ И ДОСТОЈАНСТВЕНОМ РАДУ ЗА МИР И ОТПОРНОСТ - ПОТЕНЦИЈАЛИ И ИЗАЗОВИ
Препорука Мeђународне организације рада бр. 205 о запошљавању и достојанственом раду за мир и отпорност, усвојена 2017. године, остала је скоро незапажена у нашој стручној јавности. Ради се о документу који би требало да послужи за решавање узрока и последица нестабилности у друштву и за изградњу отпорних заједница у случају криза, ратова и сличних штетних догађаја, у контексту рада и услова рада. С обзором на сложене околности у последњој деценији у свету, стручни и практични значај овог документа је изузетан, те се о њему детаљније говори у овом тексту.
Међу отвореним питањима не само позитивноправног регулисања управног поступка, већ и целокупне управноправне материје, како на теоријском, тако и на практичном нивоу, врло значајно место заузимајууправна ствар и прецизно одређивање њеног појма. Међу теоретичарима се срећу различите дефиниције и схватања овог појма, док његово одређивање није представљало лак задатак ни за законодавство. Наиме, у упоредном праву се ретко наилази на правне системе који садрже дефиницију управне ствари, а домаћи законодавац је одређење овог појма први пут дао тек 2009. године, и то у Закону о управним споровима. У раду се анализира појам управне ствари, посматрано из угла правне теорије, као и упоредног и домаћег законодавства, да би се потом прешло на ауторове ставове у погледу дефинисања управне ствари и њених елемената, како у контексту управног поступка, тако и у смислу управног спора. Циљ рада јесте да се путем изношења опажања и закључака у вези са различитим становиштима теорије и законодавства укаже на разноврснот у схватању овог појма, као и да се понуди униформна дефиниција управне ствари са аспекта управног поступка и управног спора, и укаже на дистинкцију између управне и управносудске ствари, као категорије коју би требало засебно уредити у оквиру управног процесног права.
Krvna osveta u Srbiji, Crnoj Gori i Albaniji tokom poslednja dva veka
На Западном Балкану, обичајно право и крвна освета одувек су ишли руку под руку. Култура части обликовала је поступање у случају крвне освете и умира, који је увек био њена супротност. Патријархална средина и племенска подељеност најдуже су је очували у Црној Гори, на Косову и северној Албанији. Последња два века обележила је појачана активност на њеном сузбијању. У Црној Гори су прво владике, потом кнез Данило, а касније законодавство старе Југославије, па социјалистичко законодавство и, потом, нова власт, по проглашењу независности, покушали да је искорене. На Косову, отпор према сваковрсној власти је нагонио албански живаљ да се држи Кануна Леке Дукађинија. Отоманска империја, Србија, након балканских ратова, па Краљевина СХС (Југославија), као и социјалистичка власт и припадност Србији након распада СФРЈ углавном су непријатељски прихватани, што је повећавало приврженост обичајном праву, али и мржњу према неалбанском живљу. Но, ни самопрокламована независност није искоренила крвну освету. Напротив. Племенски живот северне Албаније, такође, није допуштао ниједној власти да обичаје замени позитивним правом, што данас има погубне последице на младе генерације. Међутим, током последњих сто година и сама крвна освета је променила бројне своје карактеристике којима се удаљила од самих идеја јунаштва и части, које су је, наводно, красиле, иако самовласно одузимање људског живота, гажење сваког суверенитета државе самосудом не може бити херојски и моралан чин.
Sva prava zadržana (c) 2025 Zbornik radova Pravnog fakulteta u Novom Sadu
THE NEW PRACTICE OF THE EUROPEAN COURT OF HUMAN RIGHTS IN RELATION TO THE ISSUE OF THE "RIGHT TO EXTENDED CRITICISM"
Abstract: This article places a particular emphasis on the collision between the right to personal dignity and the right to freedom of expression, particularly in cases where the subjects of criticism are holders of public authority. The European Court of Human Rights has established precedents for the so-called "right to extended criticism," particularly in favour of the public, as most commonly represented through the media. In landmark cases on this matter, a clear distinction has been made between the right to express value judgements regarding a public figure, and the assertion of verifiable facts.In adjudicating the 2021 decision analysed in this paper, the judicial panel took a step back by shifting the right to severe criticism, which typically exceeds the usual boundaries, from the media's domain to the realm of public office holders. Furthermore, the judicial panel materially altered the prior case law by misconstruing the right to make value judgements as the right to disseminate untrue factual claims.
ЗАШТИТА КРИТИЧНЕ ИНФРАСТРУКТУРЕ У РЕПУБЛИЦИ СРБИЈИ – АКТУЕЛНО СТАЊЕ И МОГУЋНОСТИ ДАЉЕГ РАЗВОЈА И УНАПРЕЂЕЊА
Критична инфраструктура представља основ функционисања државе и друштва, те је један од кључних фактора безбедности и економског развоја, као и здравља и социјалног благостања грађана. Њена заштита добија посебан значај у ери глобализације и са све већом изложеношћу различитим ризицима — од природних катастрофа до терористичких и сајбер напада. Република Србија је, у складу са савременим безбедносним трендовима и процесом приближавања Европској унији, предузела низ конкретних нормативних и институционалних корака у циљу регулисања и унапређења система заштите критичне инфраструктуре. Један од тих корака је и усвајање првог системског закона који уређује ову област 2018. године – Закона о критичној инфраструктури. Циљ овог рада је да, кроз анализу стратешких докумената и позитивноправне регулативе у Републици Србији, прикаже актуелни модел заштите критичне инфраструктуре. Посебан нагласак стављен је на анализу Закона о критичној инфраструктури, предузете остале активности у периоду од његовог доношења до данас, као и на идентификацију неких његових предности, недостатака и изазова у имплементацији. Рад указује на значај сарадње јавног и приватног сектора, као и на потребу усаглашавања релевантних прописа, јачања институционалних капацитета, координације различитих субјеката заштите и развоја отпорности критичне инфраструктуре. На основу спроведене анализе, аутори предлажу могуће правце даљег развоја и унапређења како нормативног оквира, тако и практичног деловања свих субјекта заштите критичне инфраструктуре у Републици Србији.
ГЛАВНИ ИЗАЗОВИ СИСТЕМА ДУГОТРАЈНЕ НЕГЕ У ЕВРОПСКИМ ДРЖАВАМА
У раду се истражују кључни изазови система дуготрајне неге у савременим европским државама - од институционалне фрагментације и непотпуног нормативног оквира, до проблема у доступности, квалитету и свакодневном функционисању услуга на терену. У циљу свеобухватног сагледавања проблема, аутор најпре представља основне карактеристике система дуготрајне неге у Европи – укључујући правни и стратешки оквир, организационе моделе, расподелу ресурса и улогу неформалних неговатеља - као полазиште за идентификацију системских слабости. Истраживање је потом усмерено на критичку анализу правних, институционалних и финансијских ограничења која утичу на доступност, квалитет и одрживост услуга дуготрајне неге. Посебна пажња посвећена је нормативном оквиру дуготрајне неге као социјалног права, положају неформалних неговатеља (са нагласком на родну димензију), условима рада у формалном сектору, као и проблемима фрагментације надлежности и неравномерне расподеле финансијских средстава. Резултати анализе показују да, упркос извесном нормативном напретку на европском нивоу, већина држава и даље води политику дуготрајне неге која је селективна, недовољно координисана и финансијски нестабилна, уз прекомерно ослањање на неплаћени породични рад. Такође, уочена је потреба за јачањем професионализације кадрова и системским унапређењем услова рада. У закључку се истиче неопходност свеобухватне реформе која би обухватила универзализацију права на негу, интеграцију социјалних и здравствених услуга, подршку формалним и неформалним неговатељима, као и развој праведног и фискално одрживог финансијског оквира.
Razlozi zasnovani na efikasnosti za obaveštenje o docnji i anticipirano dospeće u rumunskom građanskom pravu
This study examines the rational bases based on the efficiency criterion regarding the default and anticipated maturity in Romanian civil law, with particular reference to Articles 1417, 1418, 1522 and 1523. of the Civil Code. The analysis emphasizes the dual function of the debtor's default: preserving the contractual balance through a rebuttable presumption of tolerance, on the one hand, and protecting the interests of creditors by providing timely access to remedies, on the other. A reminder of late payment functions as an economically efficient mechanism, striking a balance between the principle of favor contractus and the creditor's right to compensation, while a delay by force of law accelerates access to remedies through absolute presumptions that preclude toleration of delay. The central question relates to the interplay between the loss of benefit from the term and the debtor's default: whether the anticipated maturity can be caused by situations of late payment and, conversely, whether the loss of benefit from the term can automatically imply a delay.
IUDEX NOVUS: О МЕТАМОРФОЗИ СРПСКОГ ПРАВОСУЂА КРОЗ АЛЕГОРИЈУ О СЛУЖБЕНИМ ОДОРАМА
У тексту националне химне, српски народ се моли "Богу правде" који га је одвајкада спашавао од пропасти. Идеал овоземаљске правде као одраза Божије промисли, дубоко је уткан у српски архетип. У таквом начину резоновања, судије није неко ко само познаје речи закона, већ онај коме се долази по правду. Да ли је онда свеједно како су ови својеврсни "носиоци божанских овлашћења на земљи" одевени и зашто многи правосудни системи у упоредном праву баштине идеју о службеним одорама у правосуђу? Ради ли се само о традицији или се начин облачења може довести у везу са неопходним врлинама носилаца правосудне функције? Иако се обично каже да "одело не чини човека", оно се у књижевности јављало као снажна алегорија. На пример, "Царево ново одело" није Андерсенова бајка о одевању, већ прича о таштини владара и улизништву друштвене елите, спремне на све у страху од губитка привилегија. Тако се, по уверењу аутора, ни правосудна одора не може посматрати као још један визуелни детаљ, већ као оличење посвећености правди и етичким принципима.
РЕДОВНА РЕХАБИЛИТАЦИЈА ОСНОВАНО ОСУЂЕНИХ ЛИЦА – генеза института у српском кривичном праву
У српском праву појам рехабилитација се користи у најмање три значења и представља најмање три института који су, или би барем требали бити доминантно кривичноправне природе. Наиме, осим рехабилитације са основном у кривичном материјалном праву, која се односи на основано осуђена лица и коју означавамо термином редовна рехабилитација, наш правни систем и правна теорија познају и рехабилитацију са основом у кривичном процесном праву, а која се односи на остваривање права неосновано осуђених лица и лица неосновано лишених слободе. Напослетку, у живот српског правног система пре више петнаест година улази и трећа, како је ми називамо специјална рехабилитација лица осуђених из политичких или идеолошких разлога. Осим дистинкције између поменутих института који носе исти назив, овај рад представља наставак и проширење ранијих истраживања аутора и посвећен је пре свега сада значајно продубљеној и детаљној анализи историјског развоја института редовне рехабилитације основано осуђених лица у српском кривичном праву.
Реторика и савремено политичко говорништво
У савременом друштву које претендује да се опише као „демократско“ политичко говорништво има незаменљиву улогу. Политичари својим беседама углавном настоје да обавесте грађане о темама које су битне за њихов свакодневни живот или да их покрену на одређено понашање. Како би у томе били успешни, они морају да овладају општим правилима реторике и посебним вештинама које се тичу искључиво таквог типа беседништва. У овом раду су анализирани говори Џејмса Дејвида Венса и Урсуле фон дер Лајен који су одржани на Минхенској безбедносној конференцији 2024. и 2025. године како би се утврдиле сличности и разлике у одређеним стиловима беседништва. Имајући у виду да је значај говорништва у САД-у начелно већи него што је у Европи, као и традицију да се беседници с друге стране Атлантика образују не само у складу са класичним правилима реторике већ и према нормама јавног наступа (public speaking), почетна претпоставка о различитим стиловима се у крајњој анализи показала прилично исправном.
DIGITALIZACIJA PREKOGRANIČNE SARADNjE U KRIVIČNIM STVARIMA NA NIVOU EVROPSKE UNIJE
Pretpostavlja se da bi upotreba informacionih tehnologija u pravosudnom sistemu mogla da doprinese ne samo povećanju efikasnosti rada nadležnih organa i racionalizaciji krivičnog postupaka i pojedinih procesnih radnji, nego da bi takav uticaj mogla da ima i na postupke prekogranične pravosudne saradnje između nadležnih organa različitih država. Na nivou Evropske unije je u poslednjih petnaestak godina prisutno strateško opredeljenje ka stvaranju Evropskog elektronskog pravosuđa, a od skoro se razvija i koncept kooperativnog digitalnog pravosuđa. Koncept je dobio i pravni osnov 2023. usvajanjem Urebde o digitalizaciji pravosudne saradnje i pristupu pravdi u prekograničnim građanskim, privrednim i krivičnim stvarima. U ovom radu dat je prikaz nastanka i razvoja ideja koje su dovele do Uredbe i analiziran je pravni okvir, s naglaskom na saradnju u krivičnim stvarima. Takođe, u radu je pažnja posvećena i posebnom obliku prekogranične saradnje u krivičnim stvarima, a to je učešće u sudskim postupcima putem video-konferencijske veze ili drugih tehnologija za komunikaciju na daljinu, kada se pojedini učesnici u postupku nalaze na teritoriji različitih država članica, sve izvesnijoj modifikaciji krivičnog postupka u ambijentu narastajuće upotrebe informacionih tehnologija.
МОЋ И ОСВАЈАЊЕ МОРАЛНО-ПРАВНИХ ВРЕДНОСТИ
Сажетак: Моћ и право иду „руку под руку“ јер изгледа да је право без моћи ипак немоћно, те је тако тај однос очекиван. Но,ако право жели дуготрајност у примени оно се не може ослањати само на моћ, мора наћи снажнији ослонац. Тај се ослонац може наћи у морално-правним вредностима, које ће и само право између осталог штитити. Иако је очекивано да ће право потражити морално-правне вредности пре него што ће се окренути моћи, ипак није тако. Због императивне природе правних прописа и монопола физичког насиља којима држава располаже, што се посебно види у домену кривичног права, изгледа да ће јој моћ бити „дража“ и прихватљивија, но што су то вредности. Моћ гарантује извршавање наредби издатих путем правних прописа, посебно у делу кривичног права, док морално-правне вредности делују тако недохватљивим, иако још од Платона, стоика, Аурелија Августина и Томе Аквинског гарантују блажени живот. Изгледа да држава није још увек померила сферу свог интересовања са моћи на блажени живот. Но, то није нимало чудно, погледа ли се човекова жудња за моћ, коју су изгледа најбоље препознали Фридрих Ниче и Бертранд Расел.
РАДНОПРАВНА ЗАШТИТА РАДНИКА ЊЕГОВАТЕЉА СТАРИЈИХ ЧЛАНОВА ПОРОДИЦЕ
У раду се анализира положај радника који брину о старијим члановима породице, са посебним фокусом на могућности и ограничења њихове радноправне заштите. Полазећи од процеса демографског старења и растуће потребе за туђом његом и помоћи, указује се на све присутније вишеструке обавезе радника – у професионалном и породичном животу – као и на посљедице које изостанак системске подршке производи на личном, социјалном и економском плану. Упоредноправна анализа показује да не постоји универзално рјешење, али да поједине државе нуде иновативне моделе подршке, који укључују посебне облике одсуства, флексибилне радне аранжмане и финансијску компензацију. Аутор указује на потребу увођења сличних мјера у домаћи правни систем као и на неопходност препознавања неформалних неговатеља као посебне категорије у праву. Заштита радника неговатеља одражава не само бригу за појединца, већ и визију социјално одговорног и функционалног правног поретка.
СЕКУНДАРНА ПОРЕСКА ОБАВЕЗА / IN DUBIO CONTRA REUM
Секундарна пореска обавеза у домаћем праву устројена је као инструмент усмерен на сузбијање (не)законите пореске евазије, кроз проширивања фискалне одговорности на лица која нису примарни порески обвезници. Примена овог института указује на тенденцију функционалног приближавања порескоправних решења репресивним моделима карактеристичним за кривично право. То је нарочито изражено кроз увођење субјективног елемента — облика винoсти — као условa за утврђивање секундарне обавезе, које представља кључну разлику у односу на класичне инструменте обезбеђења наплате пореза. Оваква законска конструкција нужно доводи у питање правну природу саме норме: да ли је реч о управноправном институту са репресивним ефектом или о кривичноправној мери подведеној под пореску форму. Хипотеза рада полази од уочене колизије између секундарне обавезе као инструмента пореске политике у функцији сузбијања штетног понашања, с једне стране, и доследне примене начела правне сигурности, с друге стране. Закључак истраживања указује на потребу прецизнијег нормирања овог института, са циљем обезбеђивања веће извесности у правном положају пореских обвезника. Законодавна интервенција требало би да обухвати јасно дефинисање правне природе и граница секундарне обавезе, као и уређење начина оцене постојања елемента кривице, редоследа намирења и евентуалног регреса. Реформа ове антиабузивне мере захтева аналитички приступ законодавца, како би се порески циљеви довели у склад са уставноправним стандардима.
ОДНОС ИЗМЕЂУ ЕВРОПСКОГ СУДА ЗА ЉУДСКА ПРАВА И СУДА ПРАВДЕ ЕУ У ОБЛАСТИ ЗАШТИТЕ ЉУДСКИХ ПРАВА
Овај рад се бави питањем односа два европска суда – Европског суда за људска права и Суда правде ЕУ у случајевима заштите људских права. Они представљају две важне међународне односно европске инстанце за заштиту људских права, чија се надлежност у погледу великог броја људских права и поклапа. Због тога је важно анализирати у којој мери један уважава праксу и ставове оног другог. Иако ниједан од ова два суда не почива на принципима прецедентног права, њихова пракса је од великог значаја за правилну примену извора који штите људска права у Савету Европе и Европској унији. До тренутка до када ЕУ приступи Европској конвенцији о људским правима, ово ће бити однос два потпуно одвојена суда настала у посебним правним системима, али са снажном међусобном интеракцијом.
Ератум: Геополитичка позиција НР Кине - стање и перспективе (вол 59, бр.1, стр. 205-225)
У раду „Геополитичка позиција НР Кине – стање и перспективе“, објављеном у Зборнику радова Правног факултета у Новом Саду, бр. 1/2025, стр. 205–225, (https://doi.org/10.5937/zrpfns59-56831), дошло је до техничке грешке у навођењу редоследа аутора. Погрешан редослед је наведен: • на насловној страници на српском (стр. 205) и енглеском језику (стр. 225), • у заглављима на парним странама (стр. 206, 208, 210, 212, 214, 216, 218, 220, 222, 224), • и у садржају свеске (стр. V). Исправан редослед аутора је: Љубомир Стајић, Владан Мирковић, Ненад Радивојевић. Редакција се извињава ауторима и читаоцима због настале грешке.
**Predvidljivost i ograničenje ugovorne štete u rimskom pravu**
Ovaj članak proučava ograničenje odgovornosti za ugovornu štetu u rimskom pravu kako bi ispitao da li je koncept predvidljivosti u ugovornoj šteti formiran u rimskom pravu i kakav je njegov uticaj na razvoj ograničenja odgovornosti za ugovornu štetu u savremenom pravu. Zaključuje se da su rimski pravnici, iako nije postojalo opšte pravilo, u određenim kontekstima raspravljali o ograničenju ugovorne štete i da je postojao nejasan nagoveštaj predvidljive štete kao osnove za ograničenje naknade štete. Rimsko pravo postavilo je temelje za pravično ograničenje ugovorne štete, što je postalo inspiracija za razvoj predvidljivosti i ograničenja odgovornosti u ugovornom pravu modernog doba.
Омбудсман/oмбудсманка/омбуд особа или друго – родно осетљива расправа
У ери највећих могућности и најширег спектра људских права и слобода, њихова примена постаје све упитнија. Заборавља се да је постојање и остваривање права једног лица ограничено постојањем и остваривањем истог или другог права другог лица. То не значи да су права на било који начин подељена или умањена, већ да носиоци права морају бити свесни да су чланови заједнице у којој су сви једнаки у правима и обавезама. Један од механизама за успостављање пуне равноправности мушкараца и жена је употреба родно осетљиве терминологије, која се пре свега огледа у употреби именица које су назначене - у женском роду, чиме се спречава дискриминација и ствара утисак и позивају жене да ступе у професије које су традиционално припадале искључиво мушкарцима У раду се разматра једна таква дебата, која се директно тиче људи који раде у области заштите људских права, и приказује како сами заштитници људских права, али и други правници и лингвисти, гледају на ову суптилну, али значајну језичку промену у означавању овог важног занимања. Такође, у овом раду постављамо нека методолошка питања и указујемо на неке парадоксе који настају при стриктној примени овог (или било ког другог) права и обавезе (овде се мисли на родно осетљиву терминологију).
ПОДАЦИ О ЛИЧНОСТИ КАО ПРЕДМЕТ УГОВОРА О ИСПОРУЦИ ДИГИТАЛНОГ САДРЖАЈА И ДИГИТАЛНИХ УСЛУГА – ПОЈЕДИНИ АСПЕКТИ
Овај рад посвећен је уговорима о испоруци дигиталног садржаја и дигиталних услуга код којих се једна страна обавезује да другој испоручи дигитални садржај или дигиталну услугу, а друга се обавезује да заузврат, уместо исплате одређене своте новца, уступи личне податке. Последњих деценија, са развојем нових технологија, интернета, друштвених мрежа (...) расте и свест о вредности података о личности. Под тиме се не мисли само на значај који ови подаци имају за самог појединца на кога се односе, за заштиту његове личности и приватности, већ и на њихов огроман економски потенцијал у савременом свету због којег се у литератури називају и „важном валутом у новом миленијуму“. Управо је свест о вредности и профиту који субјекти којима потрошачи уступају своје податке остварују на тржишту допринела промени парадигме према којој су се услуге на интернету које су пружане потрошачима уз прикупљање њихових података, попут нпр. отварања налога на друштвеним мрежама сматрале бесплатним. Због тога се у Предлогу Директиве Европске уније о појединим аспектима уговора о испоруци дигиталног садржаја и дигиталних услуга говори о подацима личности као „противчинидби“ коју потрошач даје као накнаду за испоручени дигитални садржај или услугу. Иако се термин „противчинидба“ није нашао у коначном тексту Директиве, неспорно је да уступање података о личности у овим случајевима представља предмет уговора. Специфичност овог предмета отвара, међутим, различита питања попут могућности процене његове вредности, способности за закључење таквог уговора, права која потрошач стиче у случају раскида уговора, утицаја који правила о заштити података о личности имају на допуштеност предмета уговора, односно на пуноважност тако закљученог уговора, последица раскида уговора онда када су достављени подаци о личности. Рад ће бити посвећен појединим од наведених питања и то подацима о личности као противчинидби и питању пословне способности која је потребна за закључење уговора такве садржине.
ПРАВО СТАНОВАЊА НА НЕПОКРЕТНОСТИ КОЈА ЈЕ У СУСВОЈИНИ РОДИТЕЉА КОЈИ НЕ ВРШИ РОДИТЕЉСКО ПРАВО И ТРЕЋЕГ ЛИЦА (ПОРОДИЧНИ ЗАКОН, ЧЛ. 194) – ПРВИ ДЕО –
У раду се испитује да ли је, с обзиром на редакцију чл. 194 Породичног закона (ПЗ) и чл. 14–16 Закона о основама својинскоправних односа (ЗОСПО), одлуком суда могуће установити право становања на непокретности у сусвојини родитеља и трећег лица. Док највиша судска инстанца има тенденцију да овакву могућност прихвати, полазећи од тога да она „није искључена Породичним законом“, став ауторки рада је да тиме Врховни суд, с једне стране, учитава у ПЗ нешто што у њему не пише: да се и (су)својина лица које није родитељ може оптеретити правом становања; док, с друге стране, пренебрегава овлашћења која ЗОСПО везује за својство сувласника. На тај начин се сувласнику који није родитељ, до пунолетства детета, ускраћују овлашћења која му по ЗОСПО припадају. Конкретно, сувласнику који није родитељ детета се на тај начин суспендују овлашћење држања, коришћења (употребе и прибирања цивилних плодова), располагања, учешћа у управљању, а фактички и могућност да у свако доба, осим у невреме, захтева деобу сувласничке заједнице. Таквим поступањем, судови, вођени идејом правичности и заштите најбољег интереса детета, практично аброгирају део позитивног права. У раду се најпре излаже општи режим личне службености право становања. Потом се анализира уређење института habitatio у светлу чл. 194 ПЗ и његов однос према праву на поштовање дома у пракси Европског суда за људска права, с којим се често погрешно поистовећује. Даље се излаже о општем режиму права сусвојине према одредбама ЗОСПО, уз поклањање нарочите пажње питању под којим условима се може установити право становања на непокретности у сусвојини. Анализа јудикатуре, предлози решења која би се кретала у границама ПЗ и ЗОСПО, те закључак о томе да ли је, поводом конкретног проблема, потребна и пожељна интервенција законодавца, биће изложени у другом делу рада.